Hej, Lorenzo. Kom in.
Hur går det? - Inget vidare.
Hur så? - Jag vet inte vilka böcker jag ska ta.
Ta de viktigaste. Resten kan du köpa på nätet.
Nej. Jag gillar inte att köpa böcker som jag redan har.
Det får mig att känna mig gammal.
Du ser ut som en liten flicka nu.
Förutom böckerna, är det mycket kvar? - Jag ska köpa lite grejer.
Vi flyttar till Portugal, inte öknen. Du kan komma till Madrid när du vill.
Helst återvänder jag inte om jag kan undvika det.
Kom hit.
Tack. - För vad?
För att jag inte behöver åldras ensam.
Det är du som inte lämnar mig ensam.
Julieta?
Bea! - Jag kan inte tro det, Julieta!
Madre mía! - Vilken överraskning!
Jag träffade din dotter vid Comosjön förra veckan.
Träffade du Antía? - Ja, tänk dig!
Först kände hon inte igen mig, men jag var säker.
Men du ser precis likadan ut än!
Eller ännu bättre. - Vad sa hon?
Hon var där för att köpa nåt till barnen.
Tänk att hon har en flicka och två pojkar!
Ja. Jag fattar inte hur hon klarar det.
Har du barn? - Nej, ingen man heller.
Synd att jag har så bråttom, det var fint att se att du mår bra.
Var bor du? - I Milano och New York.
Jag är journalist på Vogue. Jag reser mycket.
Vi fotograferade vid Comosjön. - Så fint!
Hälsa din mamma.
Hon avled för tre år sedan. - Jag beklagar.
Min bror bor här.
Vi ska luncha med honom och barnen. Vi är redan sena.
Vad mer sa Antía till dig?
Inte mycket.
Hon sa att du bor i Madrid än. Tänk att vi sågs!
Ja, jag bor här och här stannar jag.
Såg hon bra ut? - Ja.
Hon hade ingen makeup och var mager, men vacker.
Det var kul att se dig så välmående.
Vi ses!
Vad händer? - Förlåt.
Hon är mor till en barndomsvän.
Ja? - Det är jag, öppna.
Hej.
Är allt väl? - Jag kokar vatten.
Jag ringde men du svarade inte. - Jag behövde vara ensam.
Har du packat klart väskorna och lådorna?
Jag packade upp allt. Jag stannar i Madrid, Lorenzo.
Skämtar du?
Vad håller du på med? - Jag kan inte komma.
Varför? Vad har hänt?
Du förtjänar inte det här, men snälla fråga inte.
Jag åker inte till Portugal.
Jag stannar i Madrid. - Vad har hänt, Julieta?
Jag tänkte och... - Du tänkte? Nu?
Vi har planerat det i ett år! Du ville inte ens återvända hit.
Vad har hänt nu plötsligt? - Snälla, insistera inte.
Får jag ett glas vatten?
Jag känner dig inte. Du beter dig som en galning.
Jag vet.
Jag kan inte tro att vi talar om det här.
Jag förstod att jag lurar mig själv. Jag vill inte lämna Madrid.
Och jag vill helst vara ensam.
Jag visste att det finns något viktigt i ditt liv
som du aldrig har berättat om för mig.
Du ville aldrig tala om det, och jag respekterade det.
Jag hoppas att du fortfarande respekterar det.
Hej, Inocencio! - Fru Julieta! Det var länge sen.
Ja, flera år. Har det kommit någon post till mig?
Under alla dessa år? Nej.
Jag återvände nyss till Madrid och vill hyra vår gamla lägenhet.
Är den ledig? - Nej.
Jag trodde att ni flyttade utomlands. - Ja.
Jag kom tillbaka. Jag saknar den här gatan.
Finns det någon ledig? - Det finns en på andra våningen.
Så fint! Kan jag få se den?
Den är varken möblerad eller målad. - Det gör inget.
Jag tar nyckeln.
Det är lite stökigt.
Jag tar den, Inocencio.
Men den är inte flyttklar. Ge mig ert nummer, jag ringer er.
Det räcker att toaletten och köket fungerar.
De är nyrenoverade.
Utmärkt.
Antía.
Två pojkar, en flicka.
Hon åkte till Comosjön för att handla.
Bor kanske i en by i Schweiz, där det är dyrt,
och handlade i Italien. Det är billigare där.
Hon använder inte makeup.
Hon är mager.
Hon tror att jag bor i Madrid än.
Kära Antía,
Jag ska berätta allt som jag inte kunde tidigare,
för att du bara var ett barn
och för att det var för smärtsamt för mig.
Eller för att jag skämdes.
Nu är du inget barn mer.
Beatriz sa att du har egna barn nu.
Hela tre stycken!
Du är en vuxen kvinna. Och mamma.
Var ska jag börja?
Jag börjar med din far.
Jag berättade att jag mötte honom på ett tåg.
Men jag sa inte allt.
Jag var 25 år.
Det var en orolig kväll. Vinden var hård.
Är det ledigt här?
Ja.
Vilken ryslig gren, va?
Blev ni skrämd? - Ja.
Reser ni ensam?
Ja.
Jag såg er ensam och tänkte att vi kan hålla varandra sällskap.
Ni vill inte tala.
Så synd.
Ursäkta, jag måste gå.
Jag hoppas att den inte kommer för nära.
Den är inte rädd för tåget.
Den söker en hona.
Den kan känna lukten av henne.
Vill du dricka något?
Xoan sa att han heter Xoan, och jag sa att jag heter Julieta.
Han sa att han är gift.
Frun, Ana, hade legat i koma i fem år.
Jag sa att jag undervisar i klassisk filologi,
och att jag ska vikariera på ett gymnasium.
Xoan sa att han är fiskare. Han hade tre små båtar.
Han skulle köpa en motor till en av båtarna i Madrid.
Han sa att han alltid bott vid havet
i huset som hans farfar hade köpt då han kom från Kuba.
10 minuters stopp!
Vill du sträcka på benen?
Jag har ingen jacka. Tack ändå.
Vi ses snart.
Gode gud, vad händer? - Tåget stannade.
Utan orsak? - Gå in tillbaka. Det är ingen fara.
En väska flög på mig. Jag trodde att jag skulle dö.
Åkte vi på något? En hjort sprang bredvid tåget.
Prata inte strunt! - Jag med såg den.
Vi åkte inte på något.
Vänligen gå tillbaka och blockera inte gången.
Tåget fortsätter strax.
Jag såg hjorten! - Jag också, men jag tjatar inte.
Såg ni en man sitta här? - Han hade glasögon och ylletröja?
Jag såg honom i gången. Han är här någonstans...
Han gick ut. Jag såg honom vandra i snön.
Och utan jacka. Han var säkert full.
Vi har säkert stannat för att han yrar runt.
Bär du.
Gå in tillbaka innan du får lunginflammation!
Vad är det på båren? - Vad?
Är det hjorten? - Nej. Varför säger du så?
Är det en människa? - Gå in!
Är det han? Var det därför vi stannade?
Mannen i svart ylletröja...
Han hade glasögon.
Vi går in i vagnen.
Han satt där du sitter nu.
Han ville prata, men...
Jag gillade inte det sätt som han såg på mig på.
Därför stack jag.
Jag fattade inte hur deprimerad han var.
Vilken tjej som helst hade gjort så.
Jag borde ha fattat!
Plåga inte dig själv. Det var oundvikligt.
Varför hade han en tom väska? - Jag vet inte.
Han ville väl inte väcka uppseende.
Han hade planerat allt innan han steg på tåget.
Ingen tar sitt liv för att en söt flicka inte vill prata.
Jag kan inte sova.
Inte jag heller.
Thalassa, halsochpontos.
Alla tre är grekiska ord för hav.
Pontosär både hav och öppet hav.
Det refererar till havet som en väg. Vägen till äventyr.
Därför är Odysseus havets hjälte.
Då han kom till ön Kalypso,
utmattad efter ett skeppsbrott,
kom den vackra nymfen Kalypso...
Marcos, vem tycker du är vackrast i världen?
Du. - Det går inte. Jag är lärare,
och sex med studerande är förbjudet.
Säg någon annan. - Kim Basinger.
Hon är mycket vackrare än jag, fjäskare.
Ángela Molina. - Hon är också vacker.
Kalypso var lika vacker som Basinger och Molina tillsammans.
Hon erbjöd Odysseus allt man kan tänka sig.
Diego, vad kan hon ha erbjudit honom?
Sin kropp. - Så klart, det var det första.
Vad mer? Vad har vi alla drömt om?
Evig ungdom. - Precis.
Hon lovade honom också odödlighet.
Ändå avvisade Odysseus erbjudandet
och satte kurs mot havets faror.
Vilken av de här definitionerna beskriver bäst
det hav som Odysseus åtrådde?
Thalassa? - Nej.
Pontos! - Helt rätt, pontos,
havet, det öppna havet, vägen mot okända äventyr.
Kom in.
Hej. - Hej, Julieta. Sätt dig.
Tack.
Fru Martínez kommer tillbaka nästa vecka.
Ditt vikariat tar alltså slut.
Vi är mycket nöjda med ditt jobb.
Klassisk litteratur har aldrig varit så populärt här.
Tack. Jag njöt av det här halvåret.
Det är trevligt att höra. - Så...
Vänta lite.
Du har fått ett brev.
Är det inte till dig?
Jo, det är det.
Kära Julieta,
Jag vet inte om du fortfarande jobbar på skolan.
Jag hoppas det, för jag har ingen annan adress.
Jag tänker ofta på dig.
Jag tänker ofta på den där natten på tåget.
Ana mår likadant, eller sämre.
Jag var bara borta i två dagar, men tillståndet hade försämrats.
Man märker inte försämringen då man ser henne varje dag.
I dag åkte jag inte och fiskade.
Det är hård vind, havet blåser upp till storm.
Jag önskar att jag såg dig i regnet.
Sökande efter skydd.
Och det skulle du finna hos mig.
Nämen hejsan!
Canelo, bete dig nu!
Hej. - Du är nog sen.
Begravningen var i går.
Kom in på en kopp kaffe i alla fall.
Jag sköter om huset. Kom, Canelo!
Ställ den där. Vi går till köket.
När träffade du Ana? - Ana?
Jag kände henne inte. - Jag anade det.
Hon lämnade inte huset på sex år.
Åh, havet!
En slående syn, inte sant? Sätt dig.
Så du kom för att träffa Xoan?
Vill du ha ett kex? - Nej.
Han kommer knappast i kväll. Han är hos Ava.
Känner du Ava?
Hon är skulptör och arbetar med keramik.
Hon och Ana var goda vänner,
då Ana ännu kunde tala.
Stackaren blev en grönsak och en man behöver en kvinna.
Det är inte min sak att döma Xoan.
Vill du ha mer kaffe?
Nej, tack. - Ge mig koppen då.
Vad tänker du göra?
Du hinner med bussen kl. 20. Den stannar på torget.
Vi går.
Du kan komma till oss, min man följer dig.
Det är inget besvär.
Jag är trött.
Jag väntar gärna här, om det går bra.
Var?
I det här rummet.
Ensam?
Ja...
Jag skulle vänta med dig om jag kunde.
Jag har försummat min man i flera dagar.
Canelo kan hålla dig sällskap.
Tack.
Somna inte så du missar bussen.
Jag ringer för säkerhets skull. - Det behövs inte.
Jag ringer.
Canelo, kom hit.
Hej, hur är det?
Kom. Kom hit.
Sov bara.
Jag fick ditt brev och kom.
Jag visste inte att din fru...
Tänk inte på det nu.
God morgon.
Jättegoda kex. - Det är en lokal specialitet.
Jag lagade frukost.
Jag var så hungrig. - Finns det kvar till mig?
Vi hittar på något...
Jag tolkade ditt brev som en inbjudan.
Det var meningen.
Jag trodde aldrig att din fru hade dött. Jag delar sorgen.
Det är bättre så här, det var inget liv.
Marian sa att du väntade på bussen här
och att du kanske inte åker.
Hon sa att du var hos någon kvinna. Ava, tror jag.
Hon är en god vän. Du kommer att lära känna henne.
Hon är konstnär, liksom du.
Jag är inte konstnär. Jag undervisar i klassisk filologi.
Eller undervisade.
Du kommer att gilla henne.
Jag åker i dag.
Jag vet inte ens vad jag gör här.
Fiskar. Det blir en vacker dag.
Vi åker snart och fiskar.
Marian, Julieta. Ni har redan träffats.
Ge mig den. Jag tar hand om disken.
Stannar ni hela dagen?
Ja. - Vi ska åka och fiska.
Jag hade inget jobb,
ingen brådska.
Jag skulle bara stanna ett par dagar.
Jag hade något att berätta för Xoan men sköt upp det hela tiden.
Det var ett nytt liv.
Det var annorlunda för en kvinna från solen,
men jag kände mig som hemma.
Nätterna flög förbi i Xoans armar.
Jag kände mig fången och samtidigt fri.
Får jag röra den? - Du får lyfta den om du vill.
Så tung den är. - Fyra kilo, så var försiktig.
Jag trodde att det var lera. - Det är brons, men ytan är lera.
Färgen är densamma som stenarna vid fyren.
Så stadig!
Jag försöker göra dem kompakta, så att inte vinden välter dem.
Statyerna är som folket här. Man blir mycket härdig här.
Jag besökte Ava ofta.
Jag såg gärna på då hon jobbade
och rökte cigaretter.
Hon lyssnade gärna på mytologiska historier,
precis som du då du var liten.
Gudarna skapade människor och andra varelser
med lera och eld.
De gav dem attribut för att överleva.
Vissa fick päls, andra fick vingar för att flyga.
Då människan stod i tur,
hade gudarna inget kvar att ge.
Så människan föddes naken
och försvarslös mitt i naturen.
Jag är gravid, Ava.
Vem är pappan?
Xoan.
Jag var gravid då jag kom från Madrid.
Vet han?
Nej. Jag vill inte pressa honom.
Du måste berätta. Xoan älskar barn.
Vi åkte tidigt till dina morföräldrar.
Jag presenterade dig och Xoan för dem.
Två år senare besökte vi dem igen.
Din morfar hade gått i pension i förtid.
Han lämnade sitt lärarjobb och började med jordbruk.
Han hade sålt mitt barndomshem
och köpt en gård på landet.
Där kommer de!
Behöver ni något mer? - Nej, tack!
Sköt om er. Varsågod.
Hej. - Hej, raring.
Vem har vi här?
Ge morfar en kyss.
Hur var resan? - Fruktansvärt lång.
Låt mig presenterar er. Sanáa. Och Julieta.
Och den här sötnosen är Antía. Har du någon väska?
Ja, en brun. Mitt namn står på den.
Kan du hämta den? - Ja.
Och en barnvagn!
Hur mår mamma? - Bra, vi klarar oss.
Du ser henne snart. - Vem är hon?
Sanáa, flickan jag talade om. - Hon som hjälper er?
Hon hjälper din mor, och mig på åkern.
Vi hade tur som hittade henne. Hon förändrade vårt liv.
Vi går till bilen.
Saknar du inte skolan? - Det hinner jag inte.
Din mor och gården tar upp all min tid.
Det är svårt att tro att du är pensionerad.
Och dessutom i förtid. - Det är bättre så här för oss alla.
Din mor och jag drömde alltid om att bo på landet.
Talar du spanska, Sanáa? - Lite.
Lite... - Lite.
Hon talar riktigt bra spanska.
Hon är bara blyg.
Vi träffades för 8 år sedan på musikfesten i Fez.
Din mor blev vän med henne, och vi höll kontakten.
Vi hade tur då hon flyttade hit.
Vilket härligt ställe.
Den enda lyxen här är miljön, men vår livskvalitet är bättre.
Vilket är mammas rum?
Rummet med fönstret mot vingården.
Gillar du huset? Jaså det gör du?
Jag visar dig runt i huset senare.
Jag vill se mamma först.
Vi får hoppas att hon är vaken.
Sara, Julieta är här.
Julieta. - Ja, vår dotter.
Vår dotter.
Hej, mamma.
Vi är här.
Är du inte alls glad?
Det här är Antía.
Du känner inte igen henne längre, hon har blivit så stor.
Jag har förberett rummet mittemot.
Så får ni vara nära varandra.
Jag sover hellre här.
Med mamma.
Antía kan sova i den lilla sängen.
Sanáa kan byta sängkläderna. Hon brukar sova där.
Julieta!
Mamma...
Vad gör du här?
Jag kom för att träffa dig.
Jag har flickan med mig.
Vilken flicka?
Antía, min dotter.
Se på henne.
Så söt hon är!
Hon har redan fyllt två år.
Två år...
Antía, kom och smaka på jordgubbarna.
Inte nu, pappa. Jag bytte precis klänning på henne.
Har du inget att säga till mamma?
Du ser vacker ut, Sara.
Krukorna är färdiga. - Bra.
Pappa, kan vi tala lite? - Så klart.
Sanáa, se efter Sara och flickan. - Okej.
Väck inte flickan. - Okej.
Vem ser efter mamma då ni är på marknaden?
En av oss stannar alltid hos henne.
Då ni hämtade mig, var hon ensam.
Inlåst.
Jag låser dörren för hennes säkerhet.
Det här är inte ett värdigt liv.
Det är så bra det kan vara.
Vet du vad ett serviceboende kostar?
Jag trodde att du anställde en sköterska.
Sanáa sköter om henne. - Sanáa sköter om gården och dig.
Lägg av, Julieta.
Mamma behöver mer än hjälp med att tvätta sig.
Lätt för dig att säga. Du bor långt härifrån.
Jag har inte velat besvära dig, men vi har inte haft det lätt.
Allt är bättre nu än någonsin.
Flicka lilla, försök förstå mig.
Flickorna från söder är tillbaka!
Men Antía, så du har vuxit!
Hej, älskling.
Jag trodde att ni inte kommer tillbaka.
Resan tog en evighet.
Minns du din far? - Jag är helt slut.
Hur mår din mor? - Inte bra.
Jag berättar snart.
Vi går, stumpan!
Pappa har ett förhållande med sköterskan.
Vet din mamma om det?
Stackars mamma tynar bort,
inlåst i sitt rum.
Vad är det där?
En tatuering.
AJ?
Antía och Julieta, eller?
Ja.
Försiktigt, den är helt ny.
Jag undrar om du bor på landet eller på kusten.
Och om du fortfarande gillar att fiska.
Som nioåring fiskade du med din far.
Du ville bli fiskare liksom han.
Du kan inte åka som kusin Itt från familjen Addams!
Jag vill åka till lägret så här.
De andra måste se att du har en panna,
ögon, näsa, mun och öron.
Lägg av, mamma!
Seriöst. Du får vara ledig, det blir kul!
Jag vill inte åka. Jag vill stanna här.
Man kan inte alltid göra som man vill.
Vad är det med min lilla flicka?
Pappa, jag vill inte åka.
Nu då jag har lov kan jag fiska med dig varje dag.
Du sa ju att du behöver någon som hjälper dig.
Vår lilla fiskarflicka...
Jag lovar att värva dig då du kommer tillbaka.
Jag ska minnas det där! - I väg med dig, din säl!
Ha det så roligt på lägret!
Åker du redan, Antía?
Du hälsar väl på då du kommer tillbaka?
Är du inte här då längre? - Nej, raring.
Men lova att du hälsar på. - Vi går.
Jag lovar. - Sköt om dig.
Kom, vi går. - I väg med dig.
Varför slutar Marian?
Hennes man är sjuk. Hon ska ta hand om honom.
Du sparkade väl inte henne? - Prata inte strunt!
Så klart inte.
Hon kanske stannar om du ber henne.
Antía, folk har rätt att gå i pension.
Hej, María. - Hej, Julieta.
Ska du lämna ryggsäcken? - Jag tar den med mig.
Förlåt, mamma. - Det gör inget.
Antía. - Antía Feijóo.
Jag älskar dig. - Och jag dig.
Vilken fart.
Ska jag laga mat innan jag åker?
Det behövs inte. Inés kommer snart.
Ring mig om du inte hittar något.
Tack.
Okej, jag åker nu.
Är det Xoans jacka?
Han gav mig den för länge sedan.
Jag tar inget som inte är mitt.
Tänker du faktiskt börja undervisa?
Ja.
Jag tror att det är ett misstag. - Jag vill inte bara vara hemmafru.
Jag gillar mitt yrke och vill börja jobba igen.
En kvinnas yrke är hennes familj.
Vill du behålla din familj, är det bäst att du stannar hemma.
Det är min ensak! - Åker du, går det som det brukar.
Hurdå?
Hur brukar det gå?
Åkte Marian redan? - Ja.
Den nya hjälpen kommer snart.
Jag hoppas att hon är finkänsligare.
Hur så? - Då jag kom hit för 13 år sedan,
uppmanade Marian mig att åka,
eftersom du spenderade natten med Ava.
Nu insinuerade hon något liknande igen.
Då jag var hos mina föräldrar för 10 år sedan,
spenderade du nätterna med Ava igen.
Hej, jag är Inés.
Kan du börja först i morgon?
Marian gjorde allt klart.
Okej, jag kommer i morgon. - Bra, tack.
Vi ses i morgon. - Vi ses.
Jag har känt Ava sedan jag var femton.
Vi har aldrig varit ihop,
vi har bara knullat då och då.
Jag ville berätta, men visste inte hur.
Att tala är inte min grej, det vet du.
Antía och du är mitt allt.
Det vet du väl?
Tänker du inte säga något?
Nej.
Vad tänker du göra?
Ta en promenad
och förbereda lektionerna.
Jag åker och fiskar.
Kustradion varnar för snabb vindväxling
vid floddeltan i Ferrol.
Sjögången är kraftig
och vågorna kan vara upp till åtta meter höga.
Man bör undvika att vistas på havet.
Båtar uppmanas att återvända till hamnen.
Japan skickade en sond till Mars i går.
Den väger 535 kg och heter Nozomi, "hopp" på japanska.
Den landar på Mars om 15 månader
och skickar information under två år.
Ava, förlåt att jag ringer.
Jag vill veta om Xoan är där.
Xoan? Nej...
Vet du var han kan vara?
Har han inte återvänt? - Nej.
Han är väl och fiskar.
Jag hoppas inte det.
Stormen river där ute.
Vänta, det är något på nyheterna...
Ett skeppsbrott har inträffat i floddeltat.
Föraren är försvunnen och har kanske avlidit i stormen.
En tre personers fritidsbåt är i samma situation.
Över sex meter höga vågor
förhindrar räddningsaktionerna...
Jag är domare Vicente Louro.
Vi behöver en identifikation av kroppen.
Förlåt att jag tvingas be om detta.
På grund av ovädret är kroppen inte intakt.
Jag svarar.
Hallå.
Det är Antía.
Antía?
Hon ringer från lägret.
Du måste tala med henne.
Mamma, det är jag. Vad är det för fel med din mobil?
Jag har försökt ringa tusen gånger.
Jaså... Kanske jag inte hörde.
Hur går det, raring? - Jättebra.
I morgon hämtar jag och Ava dig.
Vi kommer i tid. - Det behövs inte.
Jag är med min vän Bea. Vi träffades här och blev bästisar.
Får jag spendera en vecka hos dem i Madrid?
Det går väl bra, visst?
Men vi känner dem inte.
Hon är min vän, mamma.
Du får tala med Beas mamma, hon förklarar.
Hej, det är Claudia, Beatriz mamma.
Hur mår min dotter?
Jättebra. Jag känner henne inte,
men jag tror att lägret gjort henne gott.
Passar det att hon är en vecka hos oss?
Flickorna är väldigt ivriga över saken.
Slutar inte lägret först i morgon?
Ja, men jag kom tidigare
och vill gärna ta hem dem i dag.
Vad säger du? - Tja...
Om hon är så ivrig så.
Hej, Julieta.
Jag är Claudia. Kom in.
Jag är mycket ledsen.
Hur gick resan? Kom in.
Flickorna spelar där borta. Jag sa inget än.
Tyckte Antía att det är märkligt att jag kom redan i dag?
Hon är arg för att hon inte vill åka,
och för att Xoan inte har svarat, så klart.
Var kan jag tala med henne? - Det är bekvämare för er där.
Vill du ha något att dricka eller äta?
Jag vet inte.
Nåväl, gå in.
Jag hämtar henne.
Hej, mamma!
Hej, raring. - Hur är det?
Sätt dig.
Jag bad ju att få stanna lite längre.
Se inte ut så där, vi har ju ledigt!
Hur mår pappa? Han är otrolig, han svarar aldrig.
Jag måste berätta något för dig. - Berätta.
Lite efter att du åkte bröt en storm ut.
Pappas båt och två till försvann.
Ingen räddades.
Och pappa?
Han räddades inte heller.
Är pappa död?
Ja.
Antía.
Varför åkte han ut i stormen?
Stormen bröt ut på eftermiddagen,
och pappa åkte på morgonen.
Det här är ett dåligt tillfälle, men jag och min man åker till Patagonien
och Bea vill inte följa med.
Hon vill stanna här med Antía.
De kan inte stanna här ensamma. - Nej.
Kanske du vill stanna här med dem?
Vår son följer med oss. - Här?
Tjejerna och du. Du får vila ut efter allt som hänt.
Och Antía är mer distraherad i Madrid.
Det där... - Rosa sköter om allt.
Du kan ta promenader, gå på bio och vila.
Jag har inga kläder med mig. - Använd mina.
Det finns allt i skåpet. Rockar och tröjor som passar dig bättre än mig.
Prova vad du vill.
Ett, två... - Kom nu!
Saker hände utan att jag var närvarande.
Ett skede varslade om nästa.
Goddag.
Vi ska titta på lägenheten. - Ett ögonblick.
Kom.
Köket.
Tapeten är dyster. - Nej, den är cool.
Vi kan alltid måla den.
Vi tar den. - Vi blir grannar!
Ni hittade en lägenhet nära Bea.
Du övertalade mig att hyra den.
Jag var fortfarande trasig.
Men du var stark som en ek.
Du hade plötsligt blivit vuxen.
Du åkte till Redes med Ava för att tömma och sälja huset.
Bea tog hand om mig i Madrid.
Utan er hade jag inte överlevt.
Då du återvände, talade vi knappt om resan.
Du ville inte göra mig mer deprimerad.
Och jag hade inte kraft att fråga.
Stig upp, mamma. Res dig.
Bea, hjälp mig. - Okej.
Akta så att du inte halkar.
Vi lägger en handduk om henne.
Ta den stora handduken.
Den här? - Ja, just den.
Lägg den runt ryggen.
Bra, och den andra.
Försiktigt.
Torka ryggen, så att hon inte blir kall.
Jag vill inte att hon blir förkyld.
Jag ska torka håret också.
Hej, mamma. - Hej.
Skynda dig om du vill att vi äter tillsammans.
Jag ska plugga hos Bea.
Ser det bra ut? - Ja.
I morgon tror jag att jag målar vardagsrummet.
Nej, jag har vant mig vid tapeten,
och Bea tycker att den är fin.
Bea har ett fint, vaniljfärgat hem, hon behöver inte bo här.
Vill du ha en smörgås?
Okej, men skynda.
Jag kom långsamt ur depressionen, tack vare dig.
Jag fick jobb som jag kunde göra hemma:
korrekturläsningar.
Resten av tiden tillägnade jag dig.
Jag behövde inget mer.
Fyra år senare åkte Bea till USA,
och du valde en spirituell reträtt till Pyrenéerna.
Reträtten skulle vara i tre månader,
sedan skulle du börja på universitet här.
Det var hemskt att skiljas,
men du hade inte gått ut nästan alls de senaste åren.
Du hade bara studerat och skött om mig.
Det hade varit orättvist att förbjuda dig,
dessutom var du redan myndig.
Ja? Det är jag.
Jag kommer strax ner.
Taxin väntar redan.
Tar du fiskenätet med dig? - Ja.
Låt vara, mamma. Jag tar dem.
Nåväl, sköt om dig. Och njut!
Sköt om dig du med.
Oroa dig inte om jag inte tar kontakt.
Kan man inte ringa därifrån?
Mamma, i reträtt drar man sig tillbaka.
Om jag blir sjuk? - Ingen utpressning, tack!
Så klart inte, älskling.
Jag jobbar och skriver rent mina dagböcker.
Kanske jag gör en bok av dem.
Jag är sysselsatt. - Det är bra.
Låt mig följa dig till stationen.
Du hatar ju avsked.
Då så...
Hejdå.
Hej! Jag är mor till Antía Feijóo.
Jag ska hämta henne i dag.
Följ mig.
Julieta Arcos? - Ja.
Jag är mor till Antía. - Juana.
Vilken vacker plats!
Jag bad Liliana komma ut med te.
Vet Antía att jag är här? - Ja.
Jag är ivrig att träffa henne.
Tre månader kändes som en evighet. - Det är klart.
Ni har era skäl så klart,
men det var tungt att hon inte kunde ringa.
Måste jag vänta länge än?
Julieta... Antía är inte här.
Är det här fel hus?
Jag följde anvisningarna. - Det är rätt hus.
Då hon skrev trodde hon att hon är här.
Men hon beslöt sig för att åka. - Hon kunde ha sagt till.
Jag har kört ända från Madrid. - Jag vet.
Vart åkte hon? Inte långt bort hoppas jag.
Jag kan inte berätta det för er. - Vad?
Jag kan inte berätta var hon är. Jag är ledsen.
Vet ni inte? Är ni inte direktör här?
Antía bad mig att inte berätta för er.
Insinuerar ni att hon inte vill se mig?
Hör här.
Antía har valt sin väg, och det finns inte plats för er på den.
Det är säkert smärtsamt, men hon ber er acceptera hennes val.
Jag tror att jag ringer polisen.
Gör som ni vill,
men det bästa är att acceptera sanningen.
Jag förstår att det är svårt.
Vad har ni gjort min dotter? - Vi hjälpte henne.
Hon var i extrem brist då hon kom hit.
Vad då för brist? Hon hade allt hon behövde!
Ändå var hon ensam och mycket olycklig.
Er dotter förstod
att hennes liv saknade en spirituell dimension.
Vad menar ni?
Hon växte upp i ett hem utan tro.
Den fann hon här.
Det får hon berätta för mig själv!
Var är hon? - Det kan jag inte säga.
Det viktigaste är att hon är lycklig och mår bra.
Tänk på er dotter i stället för er själv
och var lycklig för hennes skull.
Ni kan inte säga så!
Misströsta inte, kanske hon besluter att kontakta er.
Men ge henne tid.
Jag anmälde att du försvunnit
och anställde en privatdetektiv.
De första månaderna försökte jag söka dig på alla vis.
Jag upptäckte bara hur lite jag visste om dig.
Julieta Arcos? Ni har ett brev.
Kan ni skriva under här.
Tack.
Antía!
Hej, pappa. - Hej, Julieta.
Fick du fotot? - Jag tittar på det nu.
Är inte din bror snygg? - Ja.
Jättesnygg. - När kommer du på besök?
Jag kan inte nu, pappa. Jag har inte tid.
Jag måste sluta. Jag ringer igen.
Straffa mig inte mer.
Har jag inte rätt till lycka efter din mors död?
Jag vill inte tala om det.
Du är fortfarande min dotter och Antía mitt barnbarn.
Hon var bara barn då jag senast såg henne.
Ge henne en kyss från mig. - Det ska jag.
Kyssar till er alla också.
Under de tre första åren
köpte jag dig en tårta på din födelsedag.
Jag tröstades av tanken om ett kort,
skrivet med din handstil.
Jag förväntade mig inte mer, men även det var för mycket.
De tre första åren slängde jag din tårta i soporna.
Det blev en tradition.
Inocencio,
jag säger upp lägenheten. Jag ska flytta utomlands.
När flyttar ni? - Snart.
Inom en vecka.
Förlåt.
Inocencio, ursäkta oljudet i går.
Grannen under er klagade.
Jag ska inte störa honom mer.
Farväl.
Jag ville bo i en del av Madrid, där du inte hade varit.
Där det inte fanns några spår av dig,
där inget påminde om dig.
Hej, raring. - Hej.
Nej, res dig inte.
Jodå. - Hur är det, raring?
Tja...
Efter det senaste anfallet förlamades vänstra sidan helt.
Hur går det i det nya hemmet? - Bättre.
Det är som att bo i en annan stad.
Så vackra de är!
Jag har en gåva till dig också.
Den är i väskan.
Den sittande mannen!
Tack så mycket, Ava!
Jag vill berätta något innan du går.
Eller förklara. - Du behöver inte.
Allt är avklarat mellan oss för länge sedan.
Det gäller Antía...
Då vi besökte ert hus i Redes,
kom Marian på besök.
Antía, rara flicka!
Jag kunde inte hindra dem från att träffas och tala.
Marian berättade allt om Xoans sista dag.
Om att ni bråkade
och att Xoan åkte ut i det vädret.
Men Marian var ju inte där. Hon åkte hem klockan elva!
Xoan ringde henne och frågade vad ni hade talat om.
Antía sa aldrig något till mig,
hon frågade aldrig någonting.
Men hon frågade mig.
Hon ville veta om ni bråkade på grund av mig
och om vinden redan hade tilltagit.
Sjögången visste jag inget om,
och resten ville jag inte diskutera med ett barn.
Hon var ursinnig. Hon kallade mig för hora.
Hon sa att det var vårt fel att Xoan åkte och fiskade.
Jag fattar inte.
Hon sa aldrig något till mig.
Men vi talade inte så mycket, det stämmer.
Tonåringar kan vara mystiska,
och jag ville inte belasta henne.
Ger du mig glaset.
Antía ringde mig dagen då hon åkte.
Hur mår du, Ava?
Antía... Tja, inget att jubla över.
Jag fick nyss diagnosen. Jag har MS.
Säg inget till din mor, jag ringer henne.
Ava, jag vill tala med dig,
men det kanske inte är rätt tillfälle.
Hon upprepade samma frågor.
Bara en sak hade förändrats.
Skulden hade spridit sig till oss alla tre.
Hon inkluderade sig själv.
Varför kände hon sig skyldig?
För att hon åkte till lägret och trivdes.
Jag sa att ingen av oss är skyldig till det som hände.
Även om vi var det, så hade vi redan bestraffats nog.
Sedan sa Antía:
"Vi får alla vad vi förtjänar."
Jag ville uppfostra dig att vara fri, liksom jag själv.
Då vi flyttade till Madrid och jag blev deprimerad
sa jag inget till dig, men jag höll på att kvävas av skuld
för din fars död och mannen på tåget.
Jag talade aldrig om det för dig.
Jag ville låta dig bli vuxen utan skuld.
Men du kände den.
Och du smittades av samma virus.
Hon bad om en lugnande spruta.
Det var mycket tungt.
Ursäkta, jag är Lorenzo Gentile.
Jag såg dig i hissen på sjukhuset.
Vi ses.
Jag tänkte: vilken vacker kvinna,
men så tyngd av bekymmer.
Hon besökte säkert någon döende.
Jag trodde aldrig att det var vår kära Ava.
För Ava! - För Ava!
Ava berättade om dig. - Vad sa hon?
"Jag har en vän som du borde lära känna."
Ava lämnade mig Lorenzo i arv.
Jag berättade aldrig om dig för honom.
Hemma fanns inte ett spår av dig. Du existerade inte längre.
Jag började ett nytt liv med honom.
Dagar, månader och år passerade.
Vissa dagar tänkte jag inte ens på dig.
Då en sedan länge nykter narkoman slinter en enda gång,
är den ena gången ödesdiger.
Jag höll mig borta från dig i flera år,
men sedan började jag hoppas igen. Att hitta dig, att höra från dig.
Det absurda hoppet
fick mig att tappa grunden för mitt nya liv.
Nu har jag inget kvar.
Bara du finns.
Din frånvaro fyller livet och förstör det.
Passa! Kasta hit den!
Julieta!
Julieta, det är jag, Bea!
Beatriz?
Är det verkligen du? - Så klart.
Är du okej?
Åh nej, du hade det så bra sist vi sågs.
Flickorna är som du och Antía.
De är mina brorsdöttrar.
Vad har hänt?
Du såg så välmående ut senast.
Jag var inte ärlig då.
Jag har inte sett Antía på 12 år.
Tolv år?
Träffade du henne faktiskt?
Ja.
Men jag sa inte att mötet var obehagligt.
Obehagligt? Hur då?
Antía ville inte tala med mig.
Hon försökte undvika mig, låtsas att hon inte kände mig,
att jag misstagit henne för någon annan.
Men jag visste att det var hon.
Slutligen var hon tvungen att tala med mig.
Är det sant att hon har barn?
Ja, tre. Hon hade två av dem med sig.
Varför ville hon inte tala med dig? Ni var bästa vänner.
Mycket mer än så.
Efter lägret var vi oskiljaktiga, minns du inte?
Ja, ni var alltid tillsammans.
Vi kunde inte leva utan varandra.
Det är synd att det slutade så helvetiskt.
Helvetiskt?
Så du vet inte vad som hände? - Nej.
Jag vet inget.
Jag åkte till New York för att studera, för att komma bort från henne.
En dag ringde jag henne, hon berättade om sin reträtt.
Jag ville bara vara i fred.
Talade ni efter det?
Hon ringde mig en gång,
men hon hade blivit en annan människa.
Hur då?
Hon sa att hon skäms över vår relation,
att hon inte ville höra av mig.
Hon var en ny människa som äntligen hittat sin väg,
en väg som jag inte längre var en del av.
Hon talade som en sektmedlem.
Hon skrämde mig.
Akta!
Lorenzo?
Hur mår du? - Munnen är torr.
Här.
Vilket sammanträffande att du var där.
Jag kom från Portugal för fyra dagar sedan.
Jag väntade på dig vid ditt hus.
Men jag flyttade.
Jag bor inte i samma hus längre. - Jag vet.
Hur då?
De första dagarna följde jag dig.
Följde mig?
Någon mindre disträ hade märkt det.
Jag höll på att bli
en karaktär med tvångstankar i en Highsmith-roman,
som gömmer sig och sneglar bakom gathörn.
Då jag förstod det,
slutade jag följa dig.
Jag återvände till Portugal för att skriva.
Jag kom tillbaka för några dagar sedan.
Förlåt att vi skildes åt på det sättet.
Har du läst dem?
Jag hade inte tid och vågade ändå inte.
Läs dem om du vill, förstör dem efteråt.
Kära mamma,
Jag vet inte om du fortfarande bor på samma adress,
men det är den enda jag har.
Jag har tre barn.
Xoan, min förstfödde,
var bara nio år,
då han drunknade i en å.
Jag blev galen av sorg.
I denna stund,
den svåraste i mitt liv,
tänker jag på dig.
Nu förstår jag din smärta då jag försvann.
Då kunde jag inte förstå den.
Man förstår den inte om man inte har upplevt den själv.
Jag tänker inte be om en förklaring.
Jag vill bara vara med henne.
Även om hon inte har bjudit mig.
Det vågar hon inte efter 13 år, men hon skrev sin adress på kuvertet.
.:: RAPiDCOWS - www.hounddawgs.org ::.
Svensk text: Michaela Palmberg Saga Vera Oy